Støtte fra seere som deg gjør dette programmet mulig.
Vær så snill å gi til din PBS-stasjon.
ANDRE VERDENSKRIG BLE UTKJEMPET PÅ TUSENVIS AV STEDER,
ALTFOR MANGE TIL Å NEVNES.
DETTE ER HISTORIEN TIL FIRE AMERIKANSKE BYER
OG HVORDAN DERES INNBYGGERE OPPLEVDE DEN KRIGEN.
Den 3. august 1944
på himmelen over byen Vire i Frankrike
tok gjennomsnittsloven igjen
jagerflypilot Quentin Aanenson fra Luverne i Minnesota.
Jeg fløy i "hale-Charlie"-posisjonen,
hvilket betyr den siste i en rekke,
som er den meste utsatte posisjonen,
fordi det er denne de begynner med.
Og plutselig begynte det å dukke opp 88ere og 20mm
i enorme mengder og bare...
Jeg hørte et brøl gjennom flyet mitt,
og det kom ild inn i cockpiten...
...bare på et øyeblikk.
Flyet mitt ristet.
Jeg tenkte: "Det var det."
Så jeg prøvde å komme meg ut.
Jeg prøvde å flytte taket bakover,
og en del av en granat hadde satt seg fast i skinna
så jeg klarte ikke å få åpnet taket.
Jeg klarte ikke å åpne den.
Ilden var fortsatt på vei mot meg, så jeg la flyet over i stup
fordi vi hadde alltid diskutert at vi ikke ville dø brennende.
Og så...
Jeg la flyet i et stup,
Jeg var bare på 1 200 meter så jeg kunne treffe bakken raskt,
og det valget reddet bokstavelig talt livet mitt,
siden lufttrykket endret seg
sånn at flammene ble sugd ut
gjennom åpningen i taket, og ilden døde ut.
Jeg kom meg tilbake til basen.
Jeg ville stanse om farten gikk under 260 km/t
så jeg landet i 270 km/t,
og jeg visste ikke at én av 20 mm hadde kommet opp
gjennom mitt venstre hjul, og jeg hadde et flatt dekk der.
Så da understellet kollapset på den ene siden
lå jeg fremdeles i rundt 160 km/t,
og jeg spant rundt på grunn av kraften.
Selen på høyre skulder gikk i stykker.
Den venstre holdt.
Jeg spant rundt og bakhodet mitt traff geværsiktet.
Så jeg var bevisstløs.
Noen menige hadde trukket meg ut
og bort fra flyet.
Da medisinsk personell hadde behandlet skulderen ute av ledd
og brannsårene på beina hans,
spurte en britisk fotograf fra magasinet Picture Post
om Aanenson kunne posere med flyet sitt.
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
HULTON'S NATIONAL WEEKLY, KRYSSINGEN AV ORNE
"Løytnant John Stavenger, nå bombeflypilot i England,
har bestemt seg for at verden egentlig er bitteliten.
Han hadde nesten ikke landet
før han traff på Lt. Howard James fra Luverne.
Så satte han seg godt til rette og leste et engelsk magasin.
Han så på et stort bilde av et flyvrak.
Bildet hadde følgende bildetekst:
'Den savnede mannen returnerer til basen.'
Piloten det var snakk var helt klart
Lt. Quentin Aanenson fra Luverne.
Familien hans visste ingenting om hendelsen.
Og bildet viste den unge Luverne-gutten som gikk bort
fra flyvraket sitt så bekymringsløst
som om han akkurat hadde kjøpt seg litt godteri."
Én uke etter denne nestenulykken,
var Aanenson tilbake i lufta,
og ga bakkestøtte
til amerikanerne som avanserte mot Tyskland.
Klokka er 07.00 på morgenen
og vi damper langs vestkysten av øya Peleliu.
Om bare én og en halv time vil marinesoldatene treffe strendene der.
Før det vil krigsskipene i denne styrken,
som har hamret løs på øya i tre dager,
gi den en siste glimrende oppmykning.
Alle hadde en radio under krigen.
Ingen TVer.
Og tre ganger om dagen fikk man nasjonale nyheter
og tre ganger om dagen var man aldri langt fra den radioen.
Og moren min hadde et kart på størrelse 1,2 x 1,2 meter.
Aner ikke hvor det kom fra.
Det var et Europa-kart.
Og hun hadde en stor og lang pekestokk
og det kartet hang rett der
og det dekket den lille veggen der skjenken er.
Og når nyhetene kom på,
fulgte hun alle kampene med pekestokken på kartet.
Hun ville ha vært en flink historiker.
Det ville hun.
Før det japanske angrepet 7. desember 1941
kunne ikke de fleste amerikanere ha funnet Pearl Harbor på et kart.
På de to og et halvt årene som fulgte,
måtte de lære seg en haug med nye navn på steder sønnene deres kjempet...
...Kasserine-passet og Monte Cassino og Anzio,
strendene Utah og Omaha,
Sainte Mère-Église og St. Lô og Falaise Gap,
og på andre siden av verden,
Guam og Bataan og Guadalcanal,
Midway og Saipan og det filippinske hav.
Før krigen var slutt
ble innbyggerne i Mobile i Alabama, og Sacramento i California,
Luverne i Minnesota, og Waterbury i Connecticut...
...og hver eneste by i Amerika...
...tvunget til å lære enda flere navn:
Arnhem og Aachen og Hürtgen-skogen,
Vogesene og Ardennene og Remagen,
Peleliu og Luzon og Iwo Jima, og flere.
Og unge menn fra disse byene ville lære en lekse så gammel som krigen selv,
at generaler lager planer, planer slår feil og soldater dør.
For Tom Galloway, en høyskolestudent fra Mobile,
vil en strategisk feil plassere ham i en kamp som ikke kan vinnes
der den eneste seieren var å overleve.
Robert Kashiwagi fra Sacramento,
som fikk absolutt alt tatt i fra ham av landet sitt,
ville bli bedt om å gi enda mer.
Og Quentin Aanenson fra Luverne,
som hadde mistet så mange venner og sett så mye død,
ville måtte tåle enda mer skrekk
og nesten miste alt håp.
"Til ikke-stridende og de ute i periferien
betydde krigen kun kjedsomhet og tidvis spenning.
Men de som deltok i selve kjøttkverna,
var krigen en underverden av skrekk
fra hvor flukt virket mindre og mindre sannsynlig
idet tapene økte og kampene trakk mer og mer ut.
Tiden hadde ikke betydning,
livet hadde ikke betydning.
Den heftige kampen fortærte et ferniss av sivilisasjon
og gjorde barbarer av oss alle sammen."
Eugene Sledge.
Mennene hang på navn
på kaoset de ofte befant seg i
og udugeligheten til noen av offiserene som sendte dem dit,
ved bruk av språk de aldri ville ha brukt
foran mødrene eller konene sine hjemme:
SNAFU - "Situasjonen normal, alt fucked up".
Og FUBAR - "Fucked up bortenfor all erkjennelse".
General Patton er en veldig klok person,
til tross for hans personlige eksentrisitet.
Han sa en rekke minneverdige ting om krig
som kun ekte soldater vet.
Han sa: "Alle planer varer kun
til det første skuddet avfyres."
Så blir de tilsidesatt.
INFANTERI
Man må bare gå etter oppfinnelse og magefølelse
og ikke løpe unna og den type ting
som aldri nevnes.
Innen september 1944
virker det som at de allierte beveger seg stødig mot seier i Europa.
På den vestlige fronten
har russerne tatt deler av Estland, Latvia,
Litauen og Polen,
og påført 700 000 flere tap
for de tilbaketrekkende tyskerne.
Og i de 11 ukene siden D-dagen
hadde amerikanske, britiske og kanadiske styrker frigjort mesteparten av Frankrike
og Belgia og deler av Nederland
og ble spredt langs et 560 km langt belte
av betongfestninger som tyskerne kalte "Vestveggen".
Bak den lå hjertet av selve Tyskland.
Allierte planleggere hadde ikke forventet at styrkene hadde kommet så langt
på enda åtte måneder.
George Pattons tredje armé hadde satt tempoet
ved å komme seg 640 km på mindre enn 30 dager,
selv om han hadde kjørt fra forsyningene sine
og hadde ekstremt lite drivstoff igjen.
Stridsvognavdelingen hans alene krevde opp mot 2,3 millioner liter
med drivstoff hver 80. kilometer.
Den 11. september
krysset en pansret enhet av USAs første armé
den tyske grensen nær Stalzenburg.
Militært sett
fortalte general Dwight Eisenhowers stabssjef til pressen:
"denne krigen er over."
Postutleveringer ble bedt om å stoppe alle julepakkene
til mennene på den europeiske fronten.
Nesten alle var sikre på
at krigen ville være over innen jul.
Det var ikke noe plass på forsyningsbilene
til vinterklær heller.
Dessuten ville ikke mennene ha bruk for det.
I mens hadde britene tatt den viktige belgiske havnen,
Antwerpen,
men ingen drivstoff eller forsyninger kunne landes der,
siden tyskerne fremdeles holdt elvemunningen
som lå mellom byen og Nordsjøen.
Eisenhower beordret britisk general Bernard Montgomery
å få fjernet dem.
Det ville ha tatt uker,
og Montgomery foreslo et vågalt alternativ
utformet til å øke tempoet på de alliertes fremskritt inn i Tyskland...
...Operasjon Market Garden.
Først ville amerikanske og britiske luftbårne soldater slippes
bak tyske linjer
for å ta broer langs en 100 km lang motorvei
fra Belgia, gjennom Nederland til Arnhem.
Så ville britisk 2. armé kjøre langs den motorveien,
krysse Rhinen ved Arnhem,
dra rundt den nordlige enden av vestveggen,
og kjøre inn i Ruhr-dalen,
senteret for tysk industriell makt.
For å få den risikable planen til å lykkes,
måtte alt gå perfekt
og raskt.
Eisenhower trodde det var verdt å gamble.
Hvis det lyktes, kunne krigen være slutt på uker.
"Jeg godkjente ikke bare Market Garden,"
sa han senere, "jeg insisterte på den."
Søndag 17. september tok 1 481 C-47 transportfly
av i fullt dagslys fra 24 britiske flyplasser
med 20 000 fallskjermhoppere ombord.
Tauet bak transportflyene var hundrevis av CG-4A seilfly
som fraktet menn og utstyr.
La oss snakke om kampseilflyet, CG-4A.
Ett 25 meter langt vingespenn.
Det kunne frakte ett og et halvt tonn...
... 1 400 kg... pluss de to pilotene fremme.
Men de fløy i kister.
Det var ingen vei tilbake, så
tanken var å få satt ned folkene eller frakten, uansett hva,
og så bli en infanterimann, hvilket er det vi ble.
Harry Schmid fra Sacramento hadde studert regnskap
når han ble innkalt i 1942,
og først planla å bli lege.
Men så sa han
at han ikke ville skifte bekken under hele krigen,
og meldte seg som pilot.
Når hans svake øyne holdt ham ute av jagerflycockpiten,
nøyde han seg med å fly seilfly med 82. luftbårne i stedet for,
og befant seg som en del av Operasjon Market Garden.
Kaptein Dwain Luce fra Mobile
var også på vei til Nederland ombord i et seilfly.
Faren til to små barn
som forlot familiens hermetikkfabrikk
for å bli med 82. luftbårne da krigen begynte,
og han hadde overlevd Sicilia og Italia
og 33 dager med kamper i Normandie.
Jeg kom meg ut over Nordsjøen der,
og en pilot hadde på seg fallskjerm.
Jeg sa til ham:
"Hør, du kan like gjerne ta av deg fallskjermen,
fordi du stikker ikke uten meg."
Og jeg sa: "Hvis du blir skutt, hvem skal lande denne greia?"
Han sier: "Det skal du."
Altfor stor fart med en CG-4A vil drepe deg,
fordi man snakker om et stoffly
med ikke noe annet enn aluminiumsavstivere.
Og disse fyrene kommer inn i 140 km/t
og krasjer i noe og de blir bare slått i stykker.
På alle mine kampoppdrag
kom jeg aldri inn raskere enn 80 km/t.
Jeg risikerte å bli truffet av bakkeild og granatdeler,
men jeg ville få ned folkene mine og komme ned på bakken.
Dette er Edward R. Murrow.
Om kun 30 sekunder nå...
...vil disse 19 mennene gå ut på nederlandsk jord.
Der er han igang! Hører du dem rope?
Tre, fire, fem... seks, sju, åtte
ni, ti, 11, 12, 13, 14, 15...
...16, 17, 18...
Der er de. Alle mann ut.
Jeg kan se fallskjermene på vei ned nå.
Alle mann klare...
...og henger der så grasiøst,
omtrent som små militærdukker
som henger under en grønn lampeskjerm.
Hele himmelen er fylt med fallskjermer.
De siger alle ned så sent.
De burde kommet seg til bakken mye raskere...
Ting gikk bra i begynnelsen.
Nederlandske innbyggere tøt ut i gatene
for å hilse på amerikanerne.
Den 82. luftbårne, inkludert Harry Schmid
og Dwain Luce,
tok tre broer nær Nijmegen, og så gravde de seg inn
og ventet på at britiske panservogner skulle komme fra Belgia
og avløse dem.
De 101. luftbårne tok fire broer nær Eindhoven,
og når tyskerne sprengte den femte,
klarte de å gjenoppbygge den over natten.
De måtte også vente på å bli avløst.
Men når de 10 000 mennene fra britisk 1. luftbårne
kom ned 11 km fra Arnhem,
var nederlenderne som kom
for å hilse på dem forsinkende for fremskrittet deres.
Kun 500 av soldatene
klarte å nå den viktigste broen
over Rhinen.
Imens
hadde ryktet om de alliertes plan falt i fiendens hender,
og ved slutten av dagen,
hadde tysker panservogner omringet britene som var i mindretall
ved Arnhem.
Dårlig vær forsinket luftbårne forsterkninger i flere dager,
og da en fallskjermbrigade av frie polakker
endelig ble sluppet inn,
ble den skutt i filler.
Britiske panservogner
som var ment å møte fallskjermsoldatene på bakken
og så lede framskrittet inn i Tyskland
befant seg snart under angrep fra fiendeartilleri.
Knuste tankser og kjøretøy forårsaket enorme trafikkorker
som det tok timesvis å rydde unna.
Tanken bak hele oppdraget
var å kontrollere broene
mens Montgomery kom opp med tanksene sine.
De skjøt ham i stykker, og han kom ikke frem før etter sju dager.
Så vi var på frontlinjene hele tiden.
Vi angrep ikke fienden,
men vi forsvarte områdene.
Det var ikke sånn det var ment å gå.
Harry Schmid, Dwain Luce og mennene i 82. luftbårne
befant seg strevende
bare for å holde ut, uten tankser og uten tunge våpen.
Skyt!
Og de hadde to måter å gå etter deg på.
De brukte enten granater som eksploderte på bakken,
eller de som sprengte i lufta.
Bekymringen var de som sprengte i lufta, siden de sprengte
omtrent 6 meter over deg,
og det var bare granatsplinter overalt.
Bare en bitteliten del kunne treffe deg,
og det var det.
De hadde bedre våpen, på mange områder, enn det vi hadde.
Du snakker om deres 88ere. Det var flotte våpen.
Veldig høy hastighet.
Den var så fordømt rask at kula kom før lyden gjorde det.
Det var svusj, pang.
Den var bare...
Det var et grusomt våpen å...
Alle sammen fryktet 88erne, tror jeg.
Og når man er på et oppdrag der man er bak fiendens linjer,
er man bekymret siden ingen vet noe.
Man vet ikke om tyskerne kommer eller ei,
det er sikkert den tingen som mentalt irriterer mest,
at du ikke vet hva som foregår.
Mens amerikanerne hold stand nær Nijmegen
og Eindhoven,
ble de omringede britene ved Arnhem slaktet ned.
Endelig, etter ni lange dager,
skrinla Montgomery planen sin
og beordret overlevende til å trekke ut med båt.
Market Garden hadde vært krigens største allierte luftbårne operasjon...
...og den mest katastrofale.
Sytten tusen briter og kanadiere,
amerikanere og polakker ble drept eller såret
eller fanget før operasjonen ble skrinlagt.
Flere tap enn de allierte hadde lidd på D-dagen.
Man liker ikke å se det man ser. Nei...
Man liker ikke å se det man ser.
Det er veldig foruroligende å... ha mistet vennene dine og noen av dem
ganske voldsomt skadet og ting, og...
Men det er en del av det.
Krig er ikke en behagelig aktivitet.
Og man må liksom beholde ens humoristiske sans litt for å...
...komme gjennom det.
NEDERLAND
De allierte hadde vunnet seg en 100 km smal korridor langs Nederland,
mens resten av de britiske og amerikanske soldatene,
inkludert Dwain Luce og Harry Schmid,
måtte bli hvor de var for å holde på den,
kjempet mot den dype kulden
så vel som de nådeløse tyske granatene.
De var forlatt der i ukevis.
Som gutt tilbrakte jeg mye tid i skogen.
Og jeg tror erfaringen min med det hjalp meg å overleve.
Og jeg tror den lille mannen ovenpå hadde hånda på skulderen min.
Og jeg ble truffet én gang, i hjelmen.
Og den gikk ikke gjennom hjelmen,
men en må skifte undertøy hvis en har.
Men det var kun da jeg ble truffet.
'Nei, det er...
...det er vel som en slags vond drøm.
Vil ikke ha gjort det igjen.
Nei.
Kunne ikke gjort det igjen, vet jeg.
Det var tydelig nå at krigen i Europa
ikke ville ta slutt før vinteren.
I Waterbury i Connecticut, rett før Pearl Harbor,
hadde frøken Virginia Fleming giftet seg med stabsserjant John Soden,
som hadde arbeidet på gummifabrikken i Naugatuck.
De hadde en datter som ble født mens Soden var i trening,
og han hadde kun vært hjemme på besøk én gang før han dro til Frankrike
sommeren i 1944.
Den 10. september, etter å ha meldt seg frivillig til å føre en patrulje
over Moselle-elven, ble han truffet i beinet.
Han hadde fått sitt "millioner dollar-sår,"
billetten hjem, fortalte han en venn,
og ble båret til en låve der han skulle bli behandlet.
Og så traff en tysk granat låven.
Et par dager senere fikk Virginia Soden et telegram
som dessverre måtte informere henne om at John var savnet i kamp.
Hun skrev til ham uansett.
"Til min kjære mann og pappa,
Jeg ber til Gud om at du har det bra og at du snart er tilbake,
siden jeg ikke vet hva jeg ellers skal gjøre.
Men du kommer hjem, elskling.
Og vi vil nyte livet sånn det var ment at vi skulle.
Vel, vennen, datteren din har det bra.
Jeg kysser henne fremdeles hver kveld for pappaen.
Men den stakkars vesle vennen vet ikke
hva det handler om.
Hun er så lik deg, elskling, på alle vis.
Sjekken du sendte med 40 dollar kom.
Tusen millioner takk, kjære.
Alt hjelper for fremtiden vår, sant?
Vel, John, jeg kan ikke skrive mer,
unntatt at jeg elsker deg mer enn noen gang.
Jeg ber om at du er i sikkerhet og snart hjemme.
Din kone, Virginia."
Én måned senere kom et nytt telegram.
John Soden ville ikke komme hjem til Waterbury.
Granaten som hadde eksplodert på det midlertidige sykehuset
hadde drept ham.
Virginias yngre bror vil alltid huske
at etter hun leste telegrammet,
slapp søsteren hans ut "et utenomjordisk hyl."
Krig er for det meste kjedsomhet, å fortelle løgner,
å stjele fra noen andre om de har noe bedre å spise
enn det du har
og bare gjøre det beste ut av tusenvis av dårlige situasjoner.
Det kommer til å regne. Du vil bli våt.
Det vil bli altfor varmt. Det vil bli altfor kaldt.
Man har det alltid ukomfortabelt i tjeneste,
virker det som.
Innen våren 1944
hadde Sid Phillips fra Mobile vært stasjonert på Stillehavet
i mer enn to år.
Han hadde overlevd kampene på Guadalcanal
og ved Cape Gloucester og håpet å bli sendt til Australia,
med rikelig av øl og vennlige jenter,
til han fikk ordre om å dra hjem.
I stedet ble hans første marineinvasjon
sendt til Pavuvu, en avsidesliggende øy så liten
at når mennene drillet, måtte en soldat marsjere med klokken
og den neste mot klokken
for å unngå å blokkere den eneste veien.
Mens han satt på feltsenga si en varm kveld,
ble Phillips overrasket over å se en kjent skikkelse:
hans beste venn fra Mobile,
Eugene Sledge.
Jeg så ham komme nedover kompanigata, han så alvorlig ut.
Jeg gjenkjente ham og løp ut,
ropte navnet hans.
Og vi løp og slo på hverandre og omfavnet hverandre,
rullet rundt på bakken.
Folk trodde at vi slåss og det samlet seg en stor mengde.
Men så presenterte jeg ham for alle,
og det var bare en flott dag.
Tjue år gamle Eugene B. Sledge
var barnebarnet til sørstatsoffiserer.
Lesehest og skrøpelig som barn,
hadde han lært å fiske og jakte av faren som var lege
og han var førsteårsstudent ved Marion militærinstitutt,
der han studerte for å bli offiser,
da han bestemte seg for å melde seg som menig i marinen i stedet.
Han fortalte sine bekymrede foreldre
om han ventet til etter uteksaminering,
fikk han kanskje ikke ta del i kamp.
Eugene Sledge var bare
en vanlig, ung mann.
Han var full av skøyerstreker og full av triks...
...og han og broren min Sidney utførte gjerne alle sammen
om de kunne.
Men de var så gode venner
og det den ene gjorde, fulgte den andre etter.
Han var en veldig fin mann,
i likhet med broren min Sidney, som ble kastet inn midt i kampen.
Ikke lenge etter at Sledge kom til Stillehavet,
begynte han å skrive en uautorisert dagbok,
han dyttet inn små notatark
mellom sidene i den vesle Nye Testamentet han hadde med seg,
slik at ingen skulle vite hva han holdt på med.
År senere
ble disse usensurerte notatene brukt som grunnlag for opprivende memoarer
over hans opplevelser på Stillehavet.
"Den storartede realitet
at vi trente til å bli kanonføde
i en global krig som allerede hadde blåst ut
millioner av liv gikk visst aldri opp for oss.
Det at våre egne liv kunne slutte brutalt
eller at vi kunne bli invalide mens vi fremdeles var gutter
virket ikke som det trengte inn.
Det eneste det virket som vi var bekymret for
var at vi kanskje var for redde til å gjøre jobben under skyting.
En engstelse gnagde hos hver av oss
at han kanskje feiget ut om han var redd."
Eugene Sledge.
Han hadde kommet inn som erstatning
og jeg skulle roteres hjem
siden jeg hadde vært på sjøen i over to år.
Jeg tenkte virkelig på det han ville møte
for alt var ille.
Hvert felttog var ille.
Noen var litt kjappere og litt verre enn andre.
Noen var, under verre forhold enn andre,
men de var alle ille, og jeg visste at han var...
...han ville gå noen tøffe tider i møte.
Sent i august 1944
dro Sledge og 16 458 andre menn fra 1. marinedivisjon
fra Pavuvu til Palau-øyene,
mer enn 300 mil unna.
Marinesoldatene var på vei mot den vesle øya Peleliu,
der japanerne hadde laget en flystripe,
De lå bare i underkant av 900 km øst for Mindanao,
som skulle være det første stoppet i general Douglas MacArthurs felttog
for å gjenerobre filippinerne.
MacArthur ville sette Peleliu ut av spill
for å beskytte flanken sin.
Men mens Eugene Sledge og hans militærvenner
dampet mot målet sitt,
spilte poker og solte seg på dekk for å fylle tiden,
endret de alliertes planer.
Etter den avgjørende amerikanske seieren
i slaget om det filippinske hav i juni,
vurderte ikke admiral William Halsey
den japanske luftstyrken som en alvorlig trussel.
Luftstripen på Peleliu hadde blitt ganske irrelevant.
Men ingen kansellerte invasjonen av øya.
Halsey var sikker på at det ville ta kun fire dager å sikre seg den.
I tre dager bombet marinen Peleliu.
Løvverket som lå som et teppe over de ujevne korallåsene
ble brent bort.
Selve korallen ble bleket hvit av fosforen.
Til slutt sa ansvarshavende offiser til sine overordnede:
"Vi har gått tom for målskiver."
Det var på tide å sende inn marinen.
"Det var vanskelig å sove den natten før invasjonen.
Jeg tenkte på hjemme, foreldrene mine, vennene mine...
...og om jeg ville gjøre min plikt,
bli såret eller funksjonshemmet, eller bli drept.
Jeg konkluderte med at det var umulig for meg å bli drept,
fordi Gud elsket meg.
Og så sa jeg til meg selv at Gud elsket alle
og at mange ville dø
eller bli ødelagt fysisk eller mentalt
eller begge deler de neste dagene.
Hjertet mitt hamret, og jeg begynte å kaldsvette.
Til slutt kalte jeg meg en forbannet feiging
og sovnet endelig ved å be til Herren for meg selv."
Invasjonen av Peleliu startet ved daggry 15. september 1944.
Kl. 06.30 på morgenen
klatret Sledge og kameratene
inn i amtrakene sine og satte kursen mot øya.
"Verden var et mareritt av blink,
voldsomme eksplosjoner, kuler som smalt.
Oppover og nedover stranden var det flere amtraker som brant.
Japanske maskingeværsmell laget lange plask på vannet,
som om det ble flådd med en diger pisk.
Tre marineregimenter, mer enn 5 000 menn,
gikk i land side om side og oppdaget raskt
at bombingen hadde gjort liten skade
på den omhyggelig forberedte labyrinten av 500 befestede huler
og skjulte våpenplasseringer...
...noen utstyrt med skyvedør i armert stål...
...som dekorerte korallryggen som gikk i sentrum av øya.
Japanerne pøste ild nedover på Eugene Sledge
og marinekameratene hans.
"Jeg snudde ansiktet bort
og ønsket at alt bare var en drøm.
Jeg har smakt på den bitreste essensen av krig,
synet av hjelpeløse kamerater som blir nedslaktet,
og det fylte meg med vemmelse."
Willie Rushton, også fra Mobile, var også på stranden,
nå et medlem av 11. depotkompani.
Og så den første dagen
dro vi inn dit, de folkene...
...de slaktet oss ned som om vi bare var en gjeng
med griser på vei til slaktehuset.
Japanerne var noen tøffe kunder.
De kunne virkelig kjempe.
De kom mot deg med alt de hadde.
Vi marinesoldater må være så tøffe eller tøffere enn det de var.
Sånn at vi nesten alltid kom seirende ut av det.
Amerikanerne mistet 1 200 menn,
men de klamret seg til stranda
og noen begynte å kjempe seg innover i landet.
Eugene Sledge var bombekastermann.
Han skjøt runde etter runde inn i fienden,
mens skyttere avanserte forbi ham.
Han og hans regiment klarte
seg hele veien over den smale øya,
så gravde de seg inn for natten.
Ingen sov i frykt for at japanske muldvarper skulle komme
inn i linjene og kutte over strupen på dem.
"Det var den mørkeste natten jeg har sett.
Den overskyede himmelen var så svart som dryppende mangrover
som omringet oss.
Jeg hadde følelsen av å være i et stort, svart hull
og strakk hånda for å ta på sidene i skyttergraven
for å orientere meg selv.
Sakte formet virkeligheten seg i sinnet:
Vi var unnværlige!
Det var vanskelig å akseptere.
Vi kom fra en nasjon og en kultur som verdsetter liv og individet.
Å befinne seg i en situasjon
der det virker som livet er av liten verdi
er toppen på ensomhet."
Den neste morgenen
ble marinesoldatene beordret til å angripe japanske posisjoner
på klipper som overså flystripa.
Tankser og artilleri skulle dra først.
Så skulle infanteriet og Sledge følge etter,
ved å løpe over den eksponerte, gruslagte flystripa for å angripe forhøyningen.
Temperaturen nærmet seg 37 grader.
Det var ingen skygge.
Eneste tilgjengelige vannet,
som man hadde dratt opp fra stranden i digre kanner,
viste seg å være forkludret med diesel.
Mange menn kollapset fra heteslag
før signalet ble gitt.
Idet marinen,
fire bataljoner og 1 800 menn,
beveget seg fremover,
åpnet fienden opp med alt de hadde.
"Jeg bet tennene sammen,
klemte maskinpistolen, og sa om igjen og om igjen til meg selv,
'Herren er min hyrde, jeg skal ikke ville.
Ja, selv om jeg må vandre gjennom dødsskyggens dal,
frykter jeg ikke for noe vondt, for Du er hos meg.'
Jo lengre vi gikk, jo verre ble det.
Det virket umulig at noen av oss ville klare oss over.
Å bli beskutt av massivt artilleri og bombekastere
er absolutt forferdelig,
men å bli beskutt i åpent landskap er en sammensatt frykt."
Sledge kom seg trygt over flystripa
og fant seg litt vern under en busk.
Han "skalv som et aspeløv," skrev han,
men trøstet seg med
at en veteran fra kampene på Guadalcanal som satt sammenkrøket i nærheten
også skalv.
Japansk taktikk hadde blitt endret siden begynnelsen av krigen.
Banzai selvmordsangrep,
som de på Guadalcanal og Tarawa
og Saipan, var hovedsakelig en ting fra fortiden.
I stedet ville Pelelius 10 500 forsvarere
krangle om hver eneste cm av øya
fra deres posisjoner i åssiden.
De måtte sprenges eller brennes ut av dem,
én om gangen.
"Selv før støvet hadde lagt seg
så jeg en japansk soldat som dukket opp i den sprengte åpningen.
Han hevet armen for å kaste en granat på oss.
Maskinpistolen var allerede oppe.
Da han dukket opp, justerte jeg siktet på brystkassen
og begynte å fyre av skudd.
Idet det første skuddet traff, vred ansiktet hans i smerte.
Knærne hans sviktet.
Granaten glapp ut av grepet hans.
Jeg hadde akkurat drept en mann på kloss hold.
Jeg hadde tydelig sett smerten i ansiktet hans
da kulene mine traff ham som et sjokk.
Det gjorde plutselig krigen til en veldig personlig affære."
Willie Rushton stod også midt oppi det.
Han skulle egentlig ikke det,
siden troppen hans bare skulle lesse av forsyninger og ammunisjon.
Men når kampene begynte
meldte han og noen av vennene hans
til frontlinjetjeneste.
Men vi var akkurat der hvor kampene foregikk.
De bare likviderte oss idet vi bevegde oss fremover.
Det var det de gjorde, likviderte oss.
De gjorde ikke... uansett om du var svart eller hvit ,
de brydde seg ikke når man gikk i kamp.
Femten fra Rushtons depotkompani ble truffet.
Han var én av dem, såret i beinet av granatsplinter.
Han ble fraktet til et sykehusskip,
den eneste sårede svarte mannen ombord.
Etter at sårene var behandlet,
spurte han om han kunne få en hårklipp.
Skipets frisør nektet.
Da jeg kom opp dit sa han til meg:
"Jeg kan ikke klippe håret ditt."
Så et par,
noen hvite marinesoldater spurte ham:
"Hvorfor ikke det?"
Sa: "Du trenger ikke gi ham sveis,
bare klipp håret hans.
Han vil bare få bort noe av håret med ørene."
Så han sa: "Nei... jeg kan ikke klippe håret hans."
Så kapteinen grep inn.
Kapteinen på Røde Kors-skipet kom ned dit
og sa til frisøren:
"Jeg sier dette til deg for første og siste gang," sa han,
"Samme hvem som kommer,
om han er amerikansk soldat,
om han er svart eller hvit eller hva," sa han,
"Du skal klippe håret hans, bare klipp håret hans."
Han sa: "Ikke kom med sånne bemerkninger igjen."
Menig Rushton fikk hårklippen sin.
For Eugene Sledge
og de andre marinesoldatene i kamper på Peleliu
virket én dag, én skyting, én fryktfylt natt
akkurat som den neste.
"Da kampene roet seg
gikk mennene gjennom sekkene og lommene til døde fiender etter suvenirer.
Mennene skrøt, sammenlignet og byttet ofte det de hadde funnet.
Det var et brutalt, grufullt rituale som har foregått
siden tidenes morgen på slagmarker
hvor motstanderne har hatt et dyptgående gjensidig hat.
Det var usivilisert, som all krig...
...og ble utført med brutalitet.
Det var ikke bare suvenirjakt eller plyndring av fiendens døde.
Det var mer som indianerkrigere som tar skalper.
Mens jeg fjernet en bajonett og slire
fra en død japaner,
så jeg en marinesoldat som dro det jeg trodde var et lik,
men japaneren var ikke død.
Han hadde blitt alvorlig skadet i ryggen
og kunne ikke bevege armene.
Japanerens munn glitret med store, gullbelagte tenner
og kaprerens hans ville ha dem.
Han satte tuppen på Ka-Bar-kniven sin på bunnen av tanna
og slo på skaftet med håndflaten sin.
Fordi japaneren sparket med beina og kastet rundt på seg,
glapp knivtuppen av tanna
og sank dypt inn i offerets munn.
Marinesoldaten forbannet ham
og med et hogg kuttet han kinnene hans fra øre til øre.
Jeg ropte: 'La den mannen slippe å lide,'
Alt jeg fikk till svar var en utskjelling.
En annen marinesoldat løp til
og satte en kule i fiendesoldatens hjerne og stoppet lidelsene hans.
Plyndreren brummet
og fortsatte å trekke ut skattene sine uforstyrret.
Det var enkelte områder vi beveget oss inn og ut av flere ganger
idet oppdraget trakk ut langs dens trette, blodige kurs.
Jeg ble rimelig vant til synet av noen bestemte fiendelik,
som om det var et landemerke.
Det var grusomt å se nedbrytningsfasene
som gikk fra bare drept til oppblåst
til larvebefengt forråtnelse til delvis eksponerte bein...
...som en slags biologisk klokke
som markerer den ubønnhørlige tiden.
Hver gang mitt kompani passerte et sånn landemerke,
var vi blitt færre."
"Begge styrkene på Peleliu
var som to skorpioner i en flaske," skrev Eugene Sledge.
"Den ene var utslettet,
den andre var nesten det."
Etter seks uker med kamper
ble Sledge og resten av første marinedivisjon
endelig tatt av øya.
Det skulle gå enda en måned
før den japanske kommandøren endelig kontaktet sine overordnede
med "alt er over på Peleliu" og så tok selvmord.
En håndfull japanere fortsatte å kjempe der
til februar 1945.
KIRKEGÅRD
Å sikre Peleliu skulle ha tatt fire dager.
Det tok mer enn to måneder.
Ti tusen japanere ble drept,
nesten hver mann som hadde forsvart øya.
Mer enn 1 200 amerikanere omkom,
inkludert menig John D. New,
som hadde vokst opp i Mobile på andre siden av byen fra Eugene Sledge.
Han kastet seg på en japansk granat
og reddet livet til to venner, men mistet sitt eget.
For heltemotet hans, mottok han en tapperhetsmedalje etter sin død.
Hele 5 274 flere amerikanere ble lemlestet eller savnet.
Ut av de 235 mennene i Eugene Sledges kompani,
var det bare 85 som dro fra øya uten fysiske skader.
Og på slutten hadde ikke taktikk vært nødvendig
for den vesle flystripa der så mange av Sledges venner hadde dødd.
"Idet jeg strevet meg opp på båten med alt utstyret mitt,
følte jeg meg som et slitent insekt som klatret en vinranke.
Men til slutt kravlet jeg opp ut av Pelelius avgrunn.
Jeg stuet utstyret på hylla og gikk opp på dekk.
Den salte luften var fantastisk å puste inn.
For en luksus å puste inn lange, dype drag av frisk, ren luft.
Men noe i meg døde på Peleliu.
Kanskje det var en barnslig uskyld
som godtok som skjebne den påstanden om at mennesket er godt.
Jeg mistet nok troen på politikere høyt oppe,
som ikke må tåle krigens brutalitet,
som aldri slutter å tabbe seg ut og sender andre til å takle det."
Eugene Sledge.
Vi kunne nesten ikke vente på den neste krigsfilmen,
siden den var fylt med heltemot
og alle som ofret seg for krigen...
...og alle som døde for en sak.
Den største publikumsresponsen kom fra en film...
...Flying Tigers med John Wayne.
Og når han skjøt ned japanske fly
og den japanske piloten holdt hendene opp mot ansiktet
og blodet hans kom ut av fingrene hans,
hoppet vi opp og jublet
fordi de snille karene vant.
Den store endringen at krigen ga meg var...
...at jeg ble forretningsmann i en alder av ti år.
Jeg gikk med Bee-avisen, styrte mine egne penger,
og styrte min egen rute.
Og hva gjorde jeg med min første lønn?
Jeg dro og kjøpte en pappkopi
av et .30-kaliber maskingevær
og dro hjem og la det i et tre i bakhagen
og forestilte meg at jeg plaffet ned fienden på den måten.
Det var mitt bidrag til krigsinnsatsen.
Og alle lekte krig til en viss grad,
men det er interessant måten vi lekte krig på,
for ingen døde noen gang.
Hvis du ble skutt, kom noen fra hjelpemannskapet og fikset deg,
sånn at du kunne reise deg og skyte igjen.
SENTRAL BRANNALARMSTASJON
Krigen forandret Sacramento,
akkurat som med Waterbury og Mobile
og mange andre små og store byer over hele landet.
Nå kjørte kvinner bybusser og dirigerte bytrafikken.
Bortimot 12 000 lokale gutter hadde dratt i krigen
siden Pearl Harbor,
inkludert Earl Burke
fremdeles i rehabilitering fra sårene sine
som medlem av 8. luftbårne styrke,
og Harry Schmid som fremdeles kjempet mot tyskerne i Nederland.
Byens 7 000 japansk-amerikanske innbyggere
var også savnet,
da de ble sendt i interneringsleir spredt over hele vesten.
Andre okkuperte deres hus og gårder og forretninger...
...som nøye vernet om interessene
til sine fraværende venner,
mange ivrige til å tjene på deres tidligere naboers ulykke,
mens nye immigranter fra Mexico høstet avlingene deres.
Tjueåtte tusen forsvarsarbeidere strømmet også inn i Sacramento.
Det måtte skaffes rom til alle sammen
og for tusenvis av tjenestepersonell på byens tre luftforsvarsbaser:
Beale, Mather og McClellan.
Den føderale regjeringen bygget tre boligområder,
men hundrevis måtte sove i fengselet,
kjelleren til auditoriet,
og i den japanske buddhistforeningens hus
som stod tomt nå som medlemmene var blitt tatt bort.
Den første søndagen jeg kom til byen,
gikk jeg nedover Capitol Avenue.
Og på veien nedover mot Capitol,
kikket jeg opp og så noen appelsiner i et tre...
...langt der oppe... og jeg må ha sittet der i lang tid.
For dette var i april,
og jeg satt der ganske lenge og bare beundret dem
og kunne ikke tro at jeg kikket på appelsiner i april
og hjemme var det sikkert snødrev.
VELKOMMEN TIL TRIPOLI-LEIREN
Menig William H. Perkins, fra Newport på Rhode Island,
ankom McClellan luftforsvarbase våren i 1944
for å gjøre sin plikt som medlem av en svart 4909 luftfartsbaseenhet...
...lastebilsjåfører, messearbeidere, vakter og MPer.
De ble huset i dårlige trehytter
som de kalte "Flisbyen".
En av Perkins bestevenner i troppen
var korporal Walter Thompson, en høyskolestudent fra Pennsylvania
som hadde håpet å bli jagerflypilot
men som ikke komme inn på Tuskegee flyskole,
den eneste som var åpen for afroamerikanere.
Det var mellom 1 200 og 1 500 menn,
fra alle plan og fra over hele landet.
Høyt utdannede individer der
ned til nesten analfabeter.
De ble alle sendt dit,
uavhengig av intellektuelle evner.
Om du var farget ble du satt
til 4909.
Det var adskilte fasiliteter på basen
for svart og hvitt personell...
...separate kinoer, kapell, til og med bowlingbaner.
Enheten hadde sitt eget band, 4909 Barons of Swing.
Walter Thompson og William Perkins var begge medlemmer.
Jeg hadde hørt så mye om California på den tiden.
Det hørtes så glamorøst ut, og...
...jeg kom fra en avkrok,
så jeg tenkte: "Vel, jeg bør dra," så da gjorde jeg det.
Jeroline Green hadde kommet til Sacramento
fra Coffeyville i Kansas,
bare én av bortimot åtte millioner amerikanere
som migrerte til stillehavskysten
under krigen, i søken etter forsvarsjobber.
Og jeg innså at om jeg ble hjemme,
ville jeg nok fullføre skolen,
men jeg ville nok ende opp med å jobbe
i en hvit kvinnes kjøkken eller noe.
Jeg hadde ikke noe vekst eller potensiale.
Så jeg ble ansatt som inventarassistent,
og skulle telle muttere, bolter og skruer.
Jerri Green arbeidet på McClellan luftfartsbase,
ved siden av sin nye bestevenn, Barbara Covington.
Covingtom strevde med å få nok penger
til skolepenger og skolebøker,
da hun hørte om mulighetene som ble tilbudt ved McClellan.
Og vi fikk jobber innen én uke.
Det var sånn det var på den tiden, man kunne gå inn i en jobb.
Vi fikk jobber som kontordamer i en enhet og...
...på McClellan luftfartsbase.
Og jeg tror lønnen min hoppet fra 24 til 65 dollar i måneden.
Og jeg tjente egentlig ganske gode penger.
De ville at de svarte skulle holde seg på én plass.
Jeg undrer meg nå over hvor bra vi tok det.
Vet du? Vi gjorde det beste ut av det.
Vi gjorde virkelig det. Vi gjorde det beste.
Og vi prøvde å få så mye ut av det som vi kunne.
Og vi prøvde å ha det så moro som mulig.
Barbara Covington og Jerri Green
underholdt av og til med 4909-bandet,
dansende som "Flora Dora Cora".
Der ble de venner med Walter Thompson og William Perkins.
Og det var artige tider
å kunne dra til basen og lytte til karer
som du visste kunne spille så mange vakre sanger.
Det som var litt morsomt,
var at så mange av karene i bandet
hadde kjærester blant publikum,
og noen av dem klarte nesten ikke å spille
fordi de så på kjæresten sin mens de danset med andre tjenestemenn.
Barbara Covington og William Perkins giftet seg flere år etter krigen var over.
Walter Thompson og Jerri Green ventet ikke så lenge.
De giftet seg på slutten av 1944
på McClellan luftfartsbase i Sacramento i California.
"Santo Tomas-leiren i Manila.
Pappa er tom for tobakk nå.
Han tørker papayablader på taket og røyker det.
Folk bruker alt for å rulle sigarettene sine.
Noen bruker til og med sider fra bibelen
siden papiret er så fint.
Hver dag hører jeg om personer som gjør rare ting.
En katolsk prest gjorde en dødssynd ved å gå ut med en dame,
så forelsket han seg i henne,
og oppførte seg så tullete foran alle
at han ble sparket ut av kirken.
Jeg hørte en mann og en kone som kranglet høylytt.
Hun skrek til ham: "Hvis jeg ikke hadde giftet meg med deg,
hadde jeg ikke vært i denne leiren nå."
Sascha Weinzheimer.
Elleve år gamle Sascha Weinzheimer og familien hennes
var fremdeles fengslet, sammen med 4 000 andre sivile
som var samlet av japanerne,
på Santo Tomas-universitetsområde
i Manila, på øya Luzon.
Mens krigen foregikk hadde forholdene blitt stadig dårligere.
Så snart maten ble verre, ble alt verre.
Og mot slutten veide moren min 33 kg.
Og... hun ammet broren min til han var tre år.
Ser man på bilder av ham på den tiden, er han lubben.
Og det er på grunn av mors melk.
Men det tømte henne.
"21. september 1944.
Denne morgenen, rundt kl. 09.30,
var det sju Nip-fly som trente på stuping over oss.
Det var en fin, solfylt dag.
Så hørte vi lyden av mange fly langt borte,
men vi tenkte ikke så mye over det.
Mor sa: 'Det er en annerledes lyd.
Kan dere ikke høre det?'
Mor løp ut og vi hørte henne rope: 'Se!
Det er hundrevis av dem!'
Alle sammen løp ut
og rett over hodene våre var det fly!
Fly!
Alle skrek og pekte opp på dem."
Det var absolutt fantastisk.
For det første var det ikke Mitsubishi-motorer,
de var amerikanske, med annerledes lyd, sterkere motorer.
Bølger med amerikanske fly tok av fra hangarskip
brølte inn over Manila,
mens de bombet japanske posisjoner,
og angrep japanske krigsskip som lå ankret opp ved havna.
"Alle var så oppstemt.
Det var selvfølgelig veldig farlig for oss
på grunn av granatsplinter
som falt over hele leiren, fra ack-ack-våpen,
men det virket som alle følte at våre gutter
og våre bomber ikke ville skade oss."
Og så oppdaget japanerne at vi var helt gale,
kikket opp og sånn, og de bestemte seg for
at vi måtte komme inn i hovedbygningen,
og hvis vi ble tatt i å se opp på flyene våre,
måtte vi ta konsekvensene.
Så mange av fangene, mange av mennene,
ble sendt ned til hovedporten og bundet fast til pålen
og tvunget til å se opp mot sola hele dagen.
Japanerne hadde fremdeles kontrollen på Filippinene,
men det amerikanske angrepet hadde begynt,
og neste morgen
satte fangen som spilte musikk over leirens høyttaleranlegg
på "Pennies from Heaven".
Tingene du elsker, Du må få ta deg en dusj
Så når du hører det tordner
Ikke løp under et tre
Det vil være mynter fra himmelen
For deg og meg
Én måned senere, den 20. oktober,
gikk general Douglas MacArthurs styrker
i land på øya Leyte...
...det første fotfestet
i kampen om å vinne tilbake Filippinene.
MacArthurs eget landgangsfartøy satte seg fast 68 meter fra land
og han hadde ikke noe annet valg enn å vasse til stranden.
FØRSTE BILDER: MAC ARTHURS RETUR TIL FILIPPINENE
Hans publisitetsmaskin gjorde mye av det.
SVÆR INVASJONSSTYRKE LANDER PÅ ØYA LEYTE
Når general MacArthur forlot kommandoen på Bataan
etter presidentens ordre, gav han et høytidelig løfte:
"Jeg kommer tilbake."
Nå forteller han det filippinske folket: "Jeg er tilbake."
Så da han kom vassende gjennom vannet opp på stranden,
var det stor jubel i kinosalen.
Fordi det var selvfølgelig sånn vi så MacArthur returnere.
Jeg innser nå at mye av det var iscenesatt,
men det var veldig godt å se ham komme gående tilbake.
AMERIKANSKE JAGERFLY INVADERER FILIPPINENE
IGJEN MENS MACARTHUR LOVER Å KOMME TILBAKE
MacArthurs retur begeistret både amerikanere og filippinere.
Mens hans menn begynte å kjempe seg vei over de filippinske øyene,
ville resten av den én gang så mektige japanske flåten
bli knust i historiens største sjøslag,
slaget ved Leyte Gulf.
Men 24 frivillige fiendepiloter
tilbydde ferske bevis på Japans beslutning
om å fortsette å kjempe, uansett oddsene.
De krasjet flyene sine med vilje i dekkene på amerikanske hangarskip
i håp om å sette fyr på dem.
De ble kalt kamikazer... japansk for "vidunderlig vind".
Til tross for seier på sjøen
lå det måneder med blodige kamper foran dem
før de filippinske øyene
og menneskene fengslet der,
kunne bli frigjort.
Alle var livredde hele tiden.
Og likevel sa man det aldri,
man ga aldri noe tegn på å være det.
Man bare var det og man visste de andre også var det.
Man løper ikke bort fordi alle andre alternativ er umulige.
Det er ingen vei ut.
Man kan ikke endre det, og man er der
til man blir drept eller såret.
Eller til man... flykter og,
tillater alle å øve på instinktet for forakt,
som er utenkelig for de fleste.
Så det er ingen vei ut og det setter deg i den situasjonen
du aldri opplever i det sivile livet.
Tilbake i Europa
var fremdeles de allierte stanset i nord,
de slet med forsyningsproblemer,
katastrofen med Operasjon Market Garden,
og forsterket tysk motstand.
Den amerikanske 7. armés kjøretur nordover
fra det sørlige Frankrike hadde også fått problemer.
De hadde landet ved Marseille i midten av august,
og først hadde ting gått bedre
enn noen hadde forestilt seg.
Innen en måned hadde de presset seg frem rundt 640 km,
tatt 89 000 tyske fanger
og sluttet seg til elementer av Pattons 3. armé
for til slutt å fullføre den sammenhengende linjen
Eisenhower nå trodde var uunnværlig for de alliertes sak.
Men tusenvis av tyskere hadde trukket seg tilbake
inn i Vogesene...
...bratte, tykke skoger med eviggrønt,
svøpt i tåke og dynket med kaldt høstregn.
Der gravde de seg inn,
beordret til å stoppe det allierte fremskrittet inn i Tyskland.
Amerikanske enheter som alt hadde kjempet
i fjellene i Italia, ble sendt til Frankrike
og ordret til å kjempe seg vei gjennom Vogesene.
Én var 36. Texas-divisjonen,
den samme troppen som nesten ble ødelagt
ved Monte Cassino den forrige vinteren.
Én annen som var blitt koblet til,
spesielt etterspurt av hovedkontoret,
var 100./442. kampteamet...
...med japansk-amerikanske soldater,
de fleste av dem rekruttert fra interneringsleirer
i USA.
De hadde tidligere blitt vurdert som et problem av hæren.
Nå var de problemløsere
som ble kalt inn når andre feilet.
Det var bitende kaldt.
Det var da den tapte bataljonens oppgave skjedde,
fordi generalen vår var veldig...
...man kan si, ambisiøs.
Man sier "blod og mot"...
...hvorfor var det vårt blod og hans mot, tro?
Majorgeneral John E. Dahlquist,
kommandør for Texas-divisjonen, var relativt ny i kamp
og hadde nesten mistet kommandoen to ganger
i løpet av kjøreturen nordover fra rivieraen
for å la mennene sine sakke akterut.
Men han var overbevist om
at han var en bedre taktikker enn mer erfarne soldater.
Og han viste seg å være villig til å bruke løsrivelse
av japansk-amerikanske veteraner for å korrigere sine egne feil.
Landsbyen Bruyères var deres første mål.
Dahlquist forsikret dem om
at de omkringliggende åsene knapt var beskyttet.
Faktisk
var de fylt med nedgravde tyskere.
Kompani 442. fjernet dem i løpet av fire dager,
til tross for terrenget,
det jevne isete regnet som fylte skyttergravene deres,
og regnet av artillerigranater som smalt mellom tretoppene.
Så snart de hadde tatt Bruyères
insisterte general Dahlquist
at de presset lenger inn i fiendens område,
for å ta en ny tungt forsvart ås
som overså Biffontaine,
en bitteliten landsby uten militær betydning,
og så ta selve landsbyen.
De gjorde alt
på bare to dager,
men tapene deres var store
delvis på grunn av at den uerfarne Dahlquist
først ga dem en urealistisk tidsfrist til å ta åsen på,
så beordret han dem av den,
så tvang dem til å ta den igjen når tyskerne returnerte.
General Dahlquist var
en veldig streng general.
Spesielt virket det for meg
at han prøvde å skyve 442. for hardt, for langt.
Ba oss hele tiden om å "Avansere".
Så han var hard på den måten.
Og jeg hadde virkelig ikke respekt for ham.
I mens hadde general Dahlquist sendt en bataljon
av texanere langs en tett skogkledd åsrygg
mot den viktige byen St. Dié.
Igjen advarte veteranoffiserer ham om
at skogene var fulle av tyskere.
Igjen insisterte Dahlquist at det ikke var noen.
Innen én time var texanerne under angrep.
Hele 275 av ble avskåret og omringet av tyskere,
som kom inn på dem fra tre sider.
I to dager eksploderte granater over dem.
Texanerne begynte å gå tom for mat og ammunisjon.
To forsøk på å bryte gjennom til dem mislyktes.
Endelig på 26. oktober
beordret Dahlquist de utmattede menn
fra 442. å returnere til de skogkledde skråningene
for å redde "den fortapte bataljonen",
som texanerne endte opp med å bli kalt,
og gjenopprette ryktet hans.
Én gang spurte vår regimentssjef, oberst Pence,
divisjonskommandøren
om å få trekke oss tilbake fordi mennene våre var så tappet.
Men divisjonsgeneralen sa:
"Nei, vi trenger å få de guttene ut fordi hver dag teller."
"Dere går inn der og får dem ut
om det så tar hver eneste mann dere har."
I fem dager
kjempet man fra tre til tre i tykk tåke
for å prøve å komme seg til de fangede mennene.
På morgenen den 30. oktober
var de bare 900 meter fra de overlevende,
men ble holdt fast til skråningen av artilleri
og maskingeværskyting.
Vi satt fast fordi det var bratt terreng,
så vi var på egenhånd,
som en slags cowboy og indianer-kamp,
og så var det ingen som kunne hjelpe oss.
Til slutt hadde de fått nok.
I-kompani og Robert Kashiwagis K-kompani reiste seg opp
og løp oppover åssiden
mens de kastet granater inn i tyske maskingeværreir
og skjøt fra hofta mens de klatret.
Vi bare tok helt av.
Vi var sinte på alle
og var klare til å drepe alt som var.
Og til slutt fikk vi kontakt med den fortape bataljonen,
og vi fant bare rundt 230 overlevende.
Men vi mistet 400 menn mens vi prøvde å redde de 230.
For en grusom pris vi betalte.
Etter at vi reddet troppen
sa den første hvite fyren som kom ut:
"Jeg har aldri vært så glad for å se en japse i mitt liv."
Det var det første han sa.
I-kompani hadde gått inn i skogen med 185 menn.
Kun åtte gikk uskadd ut igjen.
Robert Kashiwagis K-kompani hadde startet med 186 menn.
Kun 17 dukket opp til fots.
Resten var døde eller såret eller savnet.
Kashiwagi selv hadde blitt truffet av granatsplinter for tredje
og så fjerde gang under kampen.
Et par dager senere fikk herr og fru Kametaro Takeuichi,
tidligere fra Sacramento, nå boende bak piggtråd
ved Granada omplasseringssenter, tilsendt et telegram.
Sønnen deres, Tadashi, var blant de drepte
i kampen om å redde den fortapte bataljonen.
Den 12. november
kunngjorde general Dahlquist
at han ville inspisere 442.
for å takke dem for det de hadde gjort.
Generalen bestemte:
"Vel, vi ønsker nå å tildele priser til dere.
Anerkjenne deres gjerning."
Og så sa han: "Vi vil ha hele regimentet i formasjon."
Og når generalen kom
og så på formasjonen, og han var så opprørt,
han sa: "Jeg ba deg om å få ut hele regimentet!"
Og obersten vår
står med tårer i øynene og sier "General,
det er alt som er igjen av dette bestemte regimentet.
Dette er hva du gjorde mot oss."
Teamet 100./442. tilbrakte de neste fire månedene
sør i Frankrike...
...og så fikk de nye ordrer.
De måtte lede enda et angrep,
tilbake der de hadde begynt, i Italia.
Bitterheten de overlevende følte mot general Dahlquist
fortsatte å ulme.
Mange år senere, på en inspeksjon ved Fort Bragg,
møtte Dahlquist en hvit oberstløytnant
som var i tjeneste med japansk-amerikanerne.
Han tilbød hånden sin.
"Vi legger det bak oss," sa Dahlquist.
"Det er vann under broen nå, ikke sant?"
Obersten gjorde honnør...
...men han ville ikke ta generalen i hånda.
EN SMAK AV EKTE KUMELK ER EN
SMAKSOPPLEVELSE FOR HJEMKOMNE KRIGSVETERANER
På skolene
snakket vi alltid om hva som skjedde i krigen
i alle klassetrinnene jeg husker.
Av og til hadde vi noen som kom hjem,
som hadde vært utenlands og som kom til skolen...
...for å snakke om hvor de hadde vært, eller i...
Man var virkelig, igjen,
mellom seks og ti år gamle,
og jeg brydde meg ikke om de geopolitiske sidene av krigen.
Jeg var imponert over å se fyren.
Mens Eugene Sledge prøve å komme seg fra skrekken på Peleliu,
var hans bestevenn Sid Phillips hjemme igjen i Mobile.
Jeg følte virkelig det var en drøm,
at jeg faktisk ikke skulle hjem.
Selv etter at jeg kom til Mobile,
tenkte jeg at jeg ikke var der,
at jeg ville våkne.
Følelsen av at det ikke skjedde,
tror jeg, var overveldende.
Man følte ikke at man faktisk hadde overlevd krigen
og man faktisk var tilbake i hjembyen
og i sitt eget hus.
Jeg tror ikke jeg sov på tre dager.
Jeg ble forbauset da jeg så hvor mye endringer som var kommet.
Byen var så overfylt og så mye bråkete
at jeg kjente knapt igjen stedet.
Jeg tror alle som var i tjeneste var klar over
at når man kom hjem på permisjon,
var det en stor sjanse for at man ville falle
ned i en utløsning av stygt språk...
...siden det dominerte tankene dine.
Det fikk deg til å snakke sakte og sirlig
og nesten... gjenta i tankene
hva man skulle si før man sa det, siden
i tjeneste
bruker man bare ikke adjektiv.
Man glemmer alle adjektivene og bruker bare ett eller to.
Som?
Som jeg vil ikke si det.
Kona mi ville kommet ned fra himmelen og slått meg i hodet.
Når man kommer på linja er man veldig modig
fordi man vet ingenting om hva som foregår.
Og det er lett å utføre modige gester
og prosedyrer fordi man ikke vet noe enda.
Og gradvis... dette er fordi
man har et reservoar av mot når man ankommer,
og hver gang man blir veldig skremt,
forsvinner litt og litt til man ikke har noe igjen.
Og det er det verste øyeblikket.
Mens den fortapte bataljonen ble reddet,
var Paul Fussell, en splitter ny fenrik
i 103. infanteridivisjon, plassert i leiren ved Epinal,
ved foten av Vogesene.
KRIGSDEPARTEMENTET, IDENTITETSKORT, PAUL FUSSELL JR
Han var 20 år gammel, fra Pasadena i California.
rett fra 19 måneder med trening,
og fylt med begeistring.
Han hadde fortalt foreldrene sin at han følte seg "veldig selvsikker og trygg"
da han dro i krigen.
Mottaket han og hans soldatvenner hadde fått
i løpet av de første dagene i sørlige Frankrike
økte kun optimismen.
Mens divisjonen beveget seg nordover, oppover Rhônedalen,
dukket det opp unge kvinner langs veien,
som vinket og ga dem vinflasker.
Vi brakte inn god helse... veldig viktig...
...ungdommelighet, optimisme...
Det var derfor disse 18-åringene kunne drive med krig i det hele.
De var barn.
De var optimistiske.
De trodde virkelig at om du gjorde det godt, ble du belønnet.
De er så godtroende.
De ante ingenting om livets ulykker.
Natten den 10. november
ble han og resten av mennene i F-kompani
beordret fram til fronten,
til en tykk skogkledd åsside som overså St. Dié,
byen som den fortapte bataljon hadde vært på vei til
da den ble omringet av tyskerne.
De skulle erstatte et utslitt kompani
som hadde vært opptatt med fienden i ukevis.
Jeg kom over to tyske barn,
døde, som lå på ryggen.
De var blitt drept dagen før av enheten vi skulle erstatte.
Og de var så unge, jeg kunne ikke tro det.
Jeg trodde kanskje de var mellom 12 og 14 år gamle.
Og på slutten av krigen
skrapte tyskerne selvfølgelig sammen smått og stort,
gamle menn som knapt kunne gå
og små barn fra grunnskolen.
Disse barna hadde små uniformer på.
De hadde på seg caps, ikke hjelmer.
Og begge hadde blitt skutt gjennom hodet.
Og den blå, blårøde hjernemassen
på én av dem kom ut av neseborene...
...de hadde også oppe øynene.
Og den andre,
hans blårøde hjerne kom ut fra under capsen,
og forskjøv capsen hans
på en måte.
Og det ga meg en støkk.
Jeg nevner det sjelden.
Men det var mitt møte med noen smertefulle fakta...
...at denne krigen er alvorlig.
Vi kommer til å drepe folk uansett alder,
så lenge de har på seg tyske uniformer
og de prøver å drepe oss.
Jeg lurte ofte på hvorfor tyskerne ikke ga seg.
Lurte på hvorfor de ikke ga seg etter Normandie.
Så snart vi kom vellykket i land på kontinentet
var det tydelig for meg at vi ville vinne krigen.
Det var bare hvor lenge, eller hvor snart.
Og vi, alt det vi gikk gjennom og folkene som ble drept.
Men... hva er alternativet?
Den allierte kommandoen i Europa hadde ikke ventet å se
hvordan Operasjon Market Garden gikk
før de satte i gang fire mer eller mindre samtidige angrep på vestveggen,
hvilket de allierte kalte Sigfried-linjen.
Alle mislyktes.
Den 7. armé invaderte Strasbourg
men ble stoppet på Rhinens vestbredde.
Pattons 3. armé tok Metz
og sikret tre brohoder over Saar,
men kunne ikke fortsette
før den kunne få nok drivstoff til å fortsette.
I nord
ble to angrep igangsatt av den amerikanske 1. armé:
et siktet mot den tyske byen Aachen,
og det andre var ment å rydde unna fienden
fra de 130 kvadratkilometerne med skog sør
for byen som kalles Hürtgen-skogen.
BELGIA
Hürtgen-skogen var den verste.
Og man har ikke hørt mye om den fordi...
...den var bare kaos.
Det var ingen grunn til å gå gjennom skogen...
...men generalene ville gå gjennom skogen.
Og man hev inn en divisjon og den ble tygd og spyttet ut.
Og de ble trukket ut,
og ny divisjon ble sendt inn og tygd opp.
Det var et marerittsted å kjempe.
Med 30-meter høye grantrær
som noen steder vokste kun 1,2 meter fra hverandre,
var den så tett og mørk og dekket i fuktig tåke,
husket én general,
at "når man kommer inn vil man slippe ting bak seg for å merke stien,
slik Hans og Grete gjorde med brødsmulene."
To parallelle linjer med tyske skyttergraver
og treverk-og-jord-bunkerser var gjemt blant trærne,
flere kilometer fra hverandre.
Furunålene som dekket skoggulvet
skjulte snubletråder
og miner som amerikanerne kalte
"hoppeminer"
siden de spratt opp i lufta
og gikk av på høyde med skrittet.
Kommandørene som planla kampen
visste nesten ingenting om terrenget
og kom aldri for å se det selv.
Og ingen var trente til å kjempe på et slikt sted.
"Vi tar tre trær om dagen," sa én offiser,
"og de koster oss hundre menn per stykk."
De første to divisjonene som ble beordret inn i skogen
mistet 4 500 menn på tre uker...
...og forflyttet seg mindre enn fem km.
Den 2. november fulgte 28. infanteridivisjon etter.
Med dem var fenrik Tom Galloway
fra Mobile i Alabama,
en bekjent av Sid Phillips og hans søster Katharine.
Han hadde vært sisteårsstudent ved Auburn-universitetet
og var nå en erstatningsoffiser på frontlinjene,
en observatør
som finner målskiver for 109. feltartilleriet.
Mannen jeg erstattet ble skutt, og...
...det var bare ikke så godt å tenke på...
...hva som skjedde med ham, men så erstattet jeg ham.
Mål var nesten umulige å oppdage fra bakken.
Tett vekst og konstant tåke skjulte dem fra luften også.
Tanks kunne knapt bevege seg i det hele
på smale, gjørmete og sterkt minelagte veier.
Soldater kunne ikke se hverandre, og i alle fall ikke fienden.
"Hvis noen sa de visste hvor han var," sa én kommandør,
"var han en forbannet løgner!"
Til tross for alt
tok Galloways divisjon dens første mål...
...den vesle landsbyen Schmidt,
på bare to dager.
Tyskerne tok den tilbake morgenen etter.
Kamplinjene ble veldig forvirrende.
Alt var kaos.
Skal gi deg et eksempel. Legene...
...det var bare én bygning som jeg vet om,
og både tyske og amerikanske leger brukte den.
De bare fraktet inn alle de sårede
og begge sider brukte den ene bygningen.
Et jevnt, kaldt regn begynte å falle,
etterfulgt av sludd, så snø.
Tusener utviklet skyttergravsfot.
Når det var for smertefullt å stå,
byttet mennene på å knele i isvannet
som fylte skyttergravene deres.
Tyske 88-granater smalt i grantrærne over dem,
og dusjet mennene med granatsplinter og knivskarpe trebiter.
Artilleriet traff trærne
og man visste ikke om man var truffet av artilleri
eller flygende ved.
Det var bare ingen steder å finne vern.
Tyskerne hadde det, de hadde alt kartlagt
og man måtte gå ned til branngater.
Selvfølgelig hadde de våpen i de branngatene.
Og det gjorde det ille.
Jeg husker bare en morgen jeg gikk inn
med bataljonen
og før skumring kom sersjanten til meg
og sa jeg var den eneste offiseren de hadde igjen.
Og det er ut av én bataljon.
Og den bare... tygde opp folk.
"Dagene var så ille at jeg ba om mørke,"
husker én menig,
"og nettene var så ille at jeg ba om dagslys."
Innen 13. november hadde offiserene i alle skytterlag
i 28. divisjon blitt drept eller såret.
Etter en natt med pågående tysk bombing,
løp et helt kompani avgårde.
Selv offiserer med trukne våpen kunne ikke stoppe dem.
Hundrevis av menn skjøt seg selv i foten eller hånda
i stedet for å tåle noe mer.
Flere hundre kollapset mentalt,
de satt og stirret inn i horisonten som om ingen kamp raste rundt dem.
Reporteren Ernie Pyle kalte det
"den oppsamlede uklarheten, den vonde usikkerheten
av å være for lenge i linjene."
I midten av november
erstattet nye tropper det som var igjen av Tom Galloways divisjon.
Kampene i Hürtgen-skogen pågikk i ukevis.
Mer enn 33 000 amerikanske soldater
gikk tapt.
Så mange døde
og de som levde brukte så mye tid på å grave desperat
etter sin egen beskyttelse
at det var få begravelser.
Da snøen smeltet våren etter
lå hundrevis av kropper og kroppsdeler
og forsøplet skoggulvet.
Mennene var...
...vel, man var bare helt ferdig.
Man hadde vært i kaoset.
Man hadde vært under anstrengelse.
Man bare... var så glad for å komme seg ut.
Jeg liker å tro at det vakreste synet
jeg så der borte var å komme ut av skogen,
opp på en ås og se ned.
Det hadde snødd og hele... disse store grantrærne...
...og de var alle så vakre med snø på og alt,
at jeg kunne ikke bestemme om det var vakkert
eller om jeg var så glad for å komme ut
at det fikk det til å se vakkert ut.
Men jeg husker det.
Galloway og kameratene hans ble sendt for hvile og rekonvalesens
til Ardennene-skogen,
et rolig sted der det ikke var forventet at noe skulle skje.
Den 23. november 1944 var Thanksgiving.
Forsvarsarbeidere i Mobile i Alabama
og Waterbury i Connecticut
forble på jobben om å hjelpe "å få fart på seiersdagen".
Midt på dagen ble tjenestemenn ved McClellan-basen i Sacramento
sunget for av koret fra 4909. luftfartsskvadron.
Og i Luverne i Minnesota
holdt den lokale lutherske kirken separate Thanksgiving-gudstjenester
på engelsk og på tysk.
Øverstkommanderende,
akkurat gjenvalgt for en enestående fjerde periode,
feiret dagen med poliopasienter
ved Warm Springs i Georgia.
"Thanksgiving.
Vi hadde en halv boks med Spam, kokte én ekstra kopp med ris
og fikk nok talinum fra hagen vår
til en salat med tre hele hvitløker kappet oppi.
Vi takker Gud at vi er alle sammen
og ikke egentlig syke slik så mange folk her inne er.
Som vanlig snakket vi om vår neste Thanksgiving.
Buddy visste ikke hva en kalkun var uansett,
men jeg husker fremdeles den gode maten vi alltid hadde."
Sascha Weinzheimer.
Rykter om redning feide gjennom Santo Tomas-fangeleiren,
det skapte håp, for å så knuse det.
Men det hadde ikke vært flere tegn om at amerikanerne kom.
MacArthurs armé var fremdeles 560 km unna
på øya Leyte.
I Europa ble det sagt at moralen blant troppene sank.
Mennene ved fronten, såvel som kommandørene deres,
hadde forventet at krigen var over nå.
For å muntre dem opp
kunngjorde Eisenhower at alle menn i European theater
skulle ha kalkunmiddag for Thanksgiving,
uansett hvor vanskelig det var å organisere.
GOD HØSTTAKKEFEST! EUROPA 1944
I Hürtgen-skogen
gikk en major i 8. infanteridivisjon hele veien opp
til divisjonskommandøren
og tryglet om at det ikke måtte tillates.
Når hans menn samlet seg for å spise, sa han
ville tysk artilleri omringe dem.
Men divisjonskommandøren hadde sine ordre.
Kokkene var på vei.
Majoren fikk rett.
Mens mennene samlet seg rundt boksene med varm kalkun,
begynte fienden å skyte.
Så mange som ti menn ble blåst i filler samtidig.
Majoren overlevde krigen,
men kunne aldri ha kalkunmiddag igjen
uten å gråte.
På de skogkledde skråningene i Vogesene
ble det også servert Thanksgiving-kalkun til mennene,
selv om den var kald innen den kom til løytnant Paul Fussell.
Den samme ettermiddagen
befant han seg som del av en 12-mannstropp beordret fram
for å se etter forsvaret til den tyskholdte byen Nothalten.
Geværskyting tvang dem
til å finne vern der de kunne bak en liten høyde.
Tyske skarpskyttere hadde dem i sikte.
Ingen visste hva de skulle gjøre.
Så beveget en fenrik seg fremover med maskinpistolen sin.
"La oss ta de jævlene," sa han.
Hans navn var Abe Goldman.
Og de fleste av de jeg kjempet med som var
fra sør og Texas, Oklahoma og sånn,
hadde aldri sett en jøde før.
Og tanken til denne jødiske gutten, Abe Goldman,
som burde ha vært, sett fra
de fleste andre soldatene... burde vært
innen tekstilhandel,
å se ham på frontlinjen...
og han var veldig entusiastisk.
Han visste hva som hadde skjedd med jødene.
Han var sikkert den modigste av alle i troppen på 40 menn.
Og det var derfor han ble skutt.
Det at av 12 personer,
er han den eneste som kravler fremover
for å risikere livet endret på en måte...
Jeg vil si det endret mange sine tanker.
Kampen om Nothalten
kostet grusomt mye for Fussells menn.
Abe Goldman overlevde,
men innen kampen var over,
hadde kompaniet mistet fire av seks offiserer.
Fussells tropp mistet 13 av sine 40 menn.
Gjennomsnittlig forventet levealder for en juniorinfanterioffiser
ved frontlinjene var nå bare 17 dager.
Til slutt
ville løytnant Paul Fussell slå disse oddsene.
Men de ville plage ham for resten av livet.
Idet vi skjøv tyskerne bakover og idet de trakk seg tilbake...
...klarte de å ta alle flak-våpnene sine
og det meste av artilleriet med dem.
Så når vi fløy oppdrag
inn i det området, i Hürtgen-skogen
eller inn i Ruhr-dalen,
stod vi overfor et større antall flak-våpen
enn vi hadde før.
Så det var en veldig brutal tid for oss.
Jagerflypilot Quentin Aanenson fra Luverne i Minnesota
hadde hjulpet å gi luftvern for amerikanske soldater
på bakken helt siden D-dagen.
Gjennom hele den tiden hadde hans anker til fornuften vært troen på
at Jackie Greer, jenta han traff mens han trente i Louisiana,
ville gifte seg med ham om han overlevde krigen.
Å følge med på den krigen var den beste historietimen jeg har hatt.
Jeg fikk tak i et stort kart,
og hver dag, fant jeg... Jeg hadde fargeblyantene mine.
Hver dag.
Bestemte farger betydde denne gruppen er her,
bestemte farger er dette.
Og jeg holdt følge med krigen.
Jeg lærte mer om Europa
enn jeg noen gang gjorde på skolen.
Det var veldig viktig at jeg fulgte med.
Aanenson og Greer skrev brev hver andre eller tredje dag,
begge prøvde å oppmuntre hverandre
til de kunne være sammen igjen.
Aanenson hadde overlevd en fæl brann i flyet sitt,
var plaget av frykt for at han én gang hadde ved en feil
skutt på britiske eller amerikanske soldater,
døde nesten da flyet hans suste mot målet så raskt
at instrumentene frøs.
Da han klarte å trekke seg ut av stupet
i 960 kilometer i timen,
sprakk det blodårer i øynene hans
og det rant blod fra ørene hans.
Imens fortsatte vennene hans å dø.
To av karene som bodde i teltet mitt ble drept.
Vi var bare fire stykker der inne, og to av dem ble drept.
Jeg var blitt listet som savnet i kamp
fordi jeg hadde blitt så ille beskutt at jeg måtte lande
på en midlertidig flystripe nærmere frontlinjene.
Johnny Bathurst og jeg, som var overlevere fra Duffy's Tavern,
teltet vårt der,
bestemt oss for at vi ikke klarte å takle det lenger.
Så vi sluttet å finne oss venner, nye venner.
Den 5. desember 1944
begynte virkningen av alt Aanenson hadde sett
og opplevd å overvelde ham,
og han begynte å skrive til Jackie et veldig annerledes brev
fra de han hadde sendt før.
"Kjære Jackie,
De siste to timene har jeg bare sittet her alene
i teltet mitt og prøvd å finne ut hva jeg skal gjøre
og hva jeg burde si i dette brevet
som svar til dine brev og noen av spørsmålene du har spurt.
Jeg har med vilje ikke fortalt deg mye om min verden her borte,
fordi jeg trodde det ville gjøre deg opprørt.
Kanskje det har vært en feil,
så la meg rette på det med én gang.
Jeg tviler fremdeles på at du vil klare å forstå det.
Jeg tror ikke noen kan som ikke har vært gjennom det selv.
Jeg lever i en verden av død.
Jeg har sett vennene mine dø på en rekke ulike og voldelige måter.
Noen ganger er det bare en teknisk svikt under avgang,
som resulterer i en voldsom eksplosjon.
Det er ikke nok igjen til å begrave.
Andre ganger er det dødelig flak
som skjærer seg inn i et fly.
Hvis piloten er heldig, dreper flaket ham.
Men han er vanligvis ikke det,
og han brenner til døde idet flyet hans spinner.
Brann er det verste.
Tidlig i september krasjet én av mine gode venner
på enden av flystripa vår.
Idet han ble dratt ut fra det brennende flyet,
datt huden av armene hans.
Ansiktet hans var nesten brent bort.
Han var fremdeles ved bevissthet og prøvde å snakke.
Du kan ikke forestille deg skrekken.
Så langt har jeg gjort min plikt i denne krigen.
Jeg har aldri avbrutt et oppdrag eller feilet i å stupe mot et mål,
uansett hvor intenst med flak.
Jeg har levd for fremtidens drømmer.
Men som alt annet rundt meg,
dør drømmene mine også.
Til tross for alt, overlever jeg kanskje denne krigen
og kommer tilbake til Baton Rouge.
Men jeg er ikke samme personen du sa farvel til 3. mai.
Ingen kan gå gjennom dette og ikke forandre seg.
Vi er alle offer.
I mellomtiden må vi bare fortsette.
På en eller annen måte
vil alt dette ha en slutt.
Uansett hva det er, er jeg klar for det."
Da han hadde fullført brevet,
brettet Aanenson det sammen
og la det i skapet sitt.
Å sende det hjem ville bare ha vært slemt
mot kvinnen han elsket og håpet å gifte seg med...
...hvis han klarte seg gjennom det som skulle komme.
MER ENN SEKSTEN MILLIONER AMERIKANSKE MENN OG KVINNER
TJENESTEGJORDE I UNIFORM UNDER KRIGEN.
DE KOM FRA ALLE STEDER OG ALLE HADDE SIN HISTORIE.
Kjempende i Frankrike med samme 103. infanteridivisjon
som Paul Fussell tjenestegjorde
var en soldat med et uvanlig navn:
Joseph Medicine Crow.
Født i Crow indianerreservat
nær Lodge Grass i Montana i 1913,
og han gikk på Baptismens misjonsskole,
og var den første av hans folk som uteksaminerte fra høgskole,
og studerte for en universitetsgrad i antropologi
da krigen brøt ut.
Men han hadde også blitt oppdratt av sine eldre
i krigstradisjon.
Bestefaren min trente meg til å bli kriger.
Crow-indianerne var såkalt krigerske.
De er militaristiske fra langt tilbake.
Crows hadde forsvart landet sitt mot
Lakota og Cheyenne i generasjoner
og hadde alliert seg selv med USA
under slettekrigene.
Én av bestefedrene til Joe Medicine Crow hadde vært speider
for George Armstrong Custer
før slaget ved Little Bighorn.
Min bestefar på fars side, store krigshøvding Medicine Crow,
ble vurdert å være tidenes modigste kriger.
Så han var også min inspirasjon
til å følge i hans fotspor.
Han fortsatte å trene meg til å bli en kriger.
For å kunne ha status som kriger,
å klatre opp stigen for suksess for å bli høvding,
måtte man utføre enkelte farlige krigsgjerninger.
For å vurderes som høvding,
måtte en Crow-kriger ta på en levende fiende,
ta en fiendes våpen,
stjele en fiendes hest og føre en seirende styrke.
Når han gikk inn i kamp i Europa
ville Joe Medicine Crow male røde striper på armene
under uniformen, og han bar i hjelmen sin
en hellig gulfarget ørnefjær
gitt av en Sun Dance-medisinmann for å beskytte ham fra skade.
Han ville trenge den kraften.
Han ble bedt om å føre en sju-mannstropp som bar eksplosiver
gjennom en vegg av artilleriild
for å sprenge tyske posisjoner langs Siegfried-linjen.
Så hjalp han å gripe en tysk landsby.
Vi gjemte oss i en tysk by, og jeg ble tilordnet
å ta sidegaten og komme bak tyskerne
som var på hovedgata.
Så jeg gjorde det: Jeg løp opp dit og jeg så en åpning der, en port der...
...det var en vegg der.
Så jeg løp opp dit og en tysk soldat løp der.
Vi støtte sammen hodene...
...hjelmene.
Så jeg svingte rifla og slo våpenet hans ut av hendene.
Der stod han.
Og alt jeg måtte gjøre var å dra i avtrekkeren.
Men av en eller annen grunn, senket jeg våpenet og løp på han.
Så fikk vi tatt oss ut litt.
Han hadde meg nede, men jeg snudde ham rundt
og tok tak rundt halsen hans.
Jeg var klar til å drepe ham.
Så...
...var hans siste ord: "Mama."
Da han sa det ordet, "Mama," åpnet det ørene mine.
Jeg lot ham gå.
Uten å prøve på det, hadde Joe Medicine Crow fremført
tre av de fire tradisjonelle krigsgjerningene han trengte
for å bli krigshøvding som bestefaren sin.
Han hadde ledet en vellykket styrke,
han hadde tatt på en fiendekriger og fjernet våpenet hans.
Det eneste han manglet å fange var noen hester.
Jeg var speider for mitt kompani.
Vi skulle gå langs veien på toppen av fjellet,
et lite fjell.
Og jeg lå foran kompaniet mitt,
og jeg hentet inn noen hesteryttere,
Jeg hadde kikkerten min.
Jeg kikket på dem.
De var tyske, så jeg fulgte etter dem.
Tyskerne tok over et våningshus.
Hestene gikk på beite utenfor,
noen og 50 av dem.
Så vi omringet stedet der
og vi skulle angripe tidlig om morgenen.
Så...
...jeg satt der med en kommandør,
og vi ventet.
Til slutt mot morgenen, sa jeg: "Kaptein."
Jeg sa: "Jeg har en idé.
Jeg sa: "Hvis du gir meg fem minutter før start,
skal jeg få hestene til å løpe."
Så vi gikk inn dit, åpnet porten.
Og det var noen vakter som satt i et skjul der,
så jeg gikk bak der og fikk tak i en hest
og jeg plasserte tauet mitt,
lagde en indiansk grime, med dobbelt halvstikk.
Jeg kom meg opp på den og sørget for at hestene fikk panikk.
Så satte jeg kursen ut, og så snart jeg dro,
åpnet de ild der borte.
Men jeg tok avgårde.
Dette var ikke ordinære hester,
Og jeg så på dem.
De var nydelige.
Og den jeg red på var en sorrel med bliss.
Så jeg følte med ganske bra.
Så jeg kikket meg rundt.
Ganske snart sang jeg en sang.
Lovsang.
Da Joe Medicine Crow returnerte hjem etter krigen,
ble det holdt en stammeseremoni for å ønske ham velkommen.
De gamle eldre ville vite hva... krigsgjerningene mine var.
Og jeg begynte å tenke på det,
og nevnte disse hestene.
"Du har fullført de fire gjerningene."
Jeg hadde aldri tenkt på det.
Så jeg antar du ser på den siste av sletteindianernes krigshøvding.
Tekst: Kjersti Friestad